I 1800-tallets begyndelse, i en kælder i Mayfair -
- byggede tidens mest kendte videnskabsmand, Humphry Davy -
- en udsædvanlig elektrisk anordning.
Fire meter bred, otte meter lang, fuld af stinkende syre og metal.
Formålet var at pumpe mere el ud, end det havde været muligt før.
Det var det største batteri, verden nogensinde havde set.
Dermed førte Davy os ind i en ny tid.
Det skete under en forelæsning på Royal Institution -
- foran hundredvis af Londons fornemste mennesker.
Fulde af forventning fyldte de salen i håb -
- om at bevidne et nyt elektrisk underværk.
De skulle se noget unikt.
Noget, de skulle huske resten af livet.
Ved hjælp af to enkle kulstave -
- ville Davy frigøre elektricitetens sande potentiale.
Elektriciteten er et af naturens mest fantastiske fænomener.
Dens kraftigste manifestation er lynet.
Dette handler om vores drøm om at kontrollere denne styrke -
- og hvordan vi endelig lærte at beherske den.
300 år med fantasifulde forsøg og mærkelige eksperimenter.
Titusinder volt passerede gennem hans krop til lampen, som han holdt.
Historien fortæller om genier, som oplyste vores byer -
- og lod os kommunikere over land og hav.
De muliggjorde moderne industri og den digitale revolution.
Vi vil fortælle historien om de første videnskabsmænd -
- som gav os nøglen til elektricitetens mysterier.
Det virker levende.
De studerede koblingen til livet, byggede sære anordninger -
- og tæmmede endda lynet.
Det var dem, der lagde grunden til vores moderne verden.
Og det hele begyndte med en gnist.
Episode et: Gnisten
Forestil jer vores verden uden elektricitet.
Den ville være mørk, kold og stille.
Den ville på mange måder minde om starten af 1700-tallet.
Det er der, vores historie begynder.
Dette er The Royal Society i London.
I starten af 1700-tallet tog Isaac Newton styringen af akademiet -
- da hans ærkefjende Robert Hooke var død.
Newton ansatte sine egne folk for at sikre sin position.
Den nye chef for demonstrationer var den 35-årige Francis Hauksbee.
Optegnelser fra år 1705 afslører, hvor hårdt -
- Hauksbee kæmpede for at hævde sig selv under møderne.
Med spektakulære eksperimenter ville han imponere mestrene.
I november præsenterede han en roterende glassfære.
Han havde suget luften ud ved hjælp af en ny maskine: Luftpumpen.
Med et håndsving på hans maskine satte man gang i sfæren.
Stearinlysene i værelset blev blæst ud.
Og Francis lagde hånden over sfæren.
Publikum skulle bevidne noget forbløffende.
I glassfæren begyndte et underligt lys at åbenbare sig.
Det dansede langs hans hånd. Ingen havde set noget lignende.
Fantastisk!
Det smukke blå skin følger min hånd og hvirvler rundt derinde.
Som om noget levede derinde.
Det er svært at forstå, hvorfor det dansende lys betød så meget.
Men på denne tid betragtedes -
- naturfænomener som disse som Guds værk.
På denne tid mente man, selv i Newtons teorier -
- at Gud altid var indblandet i verdens bevægelser.
Derfor var det naturligt at tolke naturfænomener som Guds værk.
Så når en almindelig dødelig blandede sig i Guds værk -
- var det næsten umuligt at fatte.
Hauksbee indså aldrig, hvor betydningsfuldt eksperimentet var.
Han forlod snart sin glassfære og viede resten af livet -
- til at foretage opsigtsvækkende eksperimenter for Isaac Newton.
Han indså aldrig, at han utilsigtet startede en elektrisk revolution.
Inden Hauksbee var elektriciteten en genstand for nysgerrighed.
De gamle grækere gnubbede rav for at få små stød.
Selv dronning Elizabeth I -
- måbede over, hvordan statisk elektricitet kunne løfte fjer.
Nu kunne Hauksbees maskine skabe elektricitet med et sving -
- og man kunne se den.
Måske endnu vigtigere var det, at opfindelsen skete samtidigt med -
- at en ny bevægelse fejede over Europa.
Oplysningstiden.
De oplyste ræsonnerede og betvivlede verden.
Deres arv er radikal politik, kunst og naturfilosofi.
Eller videnskab.
Ironisk nok favnedes maskinen ikke af de intellektuelle -
- men derimod af troldmænd og af folk med interesse.
De kaldte sig elektrikere.
Der fortælles om en middag med deltagelse af en østrigsk greve.
Elektrikeren havde lagt nogle fjer på bordet.
Så gned han en glasstav med et silkelommetørklæde.
Gæsterne måbede, da han løftede fjerene med staven.
Så opladede han sig selv -
- ved hjælp af en af Hauksbees elektriske maskiner.
Så gav han gæsterne små stød, sandsynligvis til alles glæde.
Hans glansnummer var at placere et glas cognac midt på bordet -
- oplade sig selv igen og sætte ild til cognacen med pegefingeren.
Et trick blev kaldt "Den elektriske saligkåring". Ofret sidder -
- på en isoleret stol, og ovenover hænger en krone i metal.
Den rører ikke hovedet, så hvis kronen lades elektrisk -
- fører det til en udladning, der ser ud som en glorie.
Derfor kaldes det "Den elektriske saligkåring".
Gejsten om elektriciteten tiltog, trickene blev mere storstilede -
- og de nysgerrige elektrikere stillede dybdegående spørgsmål.
Ikke kun for at gøre forestillingerne bedre -
- men også for at kunne styre disse utrolige kræfter.
Kan denne utrolige, elektriske ild -
- bruges til andet end underholdning?
En af de tidlige opdagelser blev gjort takket være et uheld.
Dette er Charter House i London.
I 400 år har det været hjem for forældreløse og ældre mænd.
I 1720'erne blev det også hjemsted for en vis Stephen Gray.
Stephen Gray var en succesrig silkefarver fra Canterbury.
Han var fascineret af gnisterne fra silken.
Desværre satte en ulykke stopper for karrieren, og han gik fallit.
Han blev tilbudt at begynde forfra på Charter House -
- hvilket gav ham tid til elektriske eksperimenter.
Her i Charter House, måske i netop dette rum -
- byggede Stephen Gray en træramme.
Fra den øvre bjælke hang han to gynger i silkereb.
Han havde også en maskine til at skabe statisk elektricitet.
Foran et stort publikum lod han en af drengene -
- lægge sig over de to gynger.
Gray placerede guldblade foran ham.
Så skabte han elektricitet og opladede drengen.
Guldblade og fjer fløj op mod drengens fingre.
Nogle blandt publikum så gnister slå fra hans fingre. Sikken forestilling!
Men den nysgerrige Gray opdagede dermed også noget andet.
Elektriciteten kunne bevæge sig.
Fra maskinen til drengens krop og videre ud til hans hænder.
Men silkerebene satte en stopper for den.
Altså kunne den mystiske elektriske strøm komme gennem visse ting -
- men ikke gennem andre.
Det bevirkede, at Gray opdelte verden i to forskellige emner.
Han kaldte dem isolatorer og ledere.
Isolatorer holdt på den elektriske ladning og lod den ikke røre sig.
Som silke, hår, glas eller harpiks.
Ledere lod elektricitet bevæge sig gennem dem, som metaller.
Den forskel er vigtig den dag i dag.
Tænk bare på disse elektriske ledninger.
De fungerer efter samme princip, som Gray brugte for 300 år siden.
Ledningerne er ledere, mens glasset og keramikken -
- som er mellem ledningerne og metalstolperne, er isolatorer.
De hindrer elektriciteten i at lække ud i masten -
- og ned til jorden.
De er som silkerebene i Grays eksperiment.
I 1730'erne forbavsede Gray tilskuerne med sine eksperimenter -
- men der var et frustrerende problem.
Gray kunne ikke beholde elektriciteten særlig længe.
Den sprang fra maskinen til drengen, og så var den væk.
Næste skridt blev taget, da vi lærte at lagre elektricitet.
Det skete ikke i England, men på den anden side af kanalen.
På den anden side af kanalen var elektrikerne lige så optagede -
- og et centrum for elektrisk forskning lå i Leiden i Holland.
En professor skabte måske 1700-tallets vigtigste opfindelse.
Den er på en eller anden måde -
- i næsten alle elektriske enheder.
Pieter Van Musschenbroek var til forskel -
- fra Hauksbee og Gray født ind i den akademiske verden.
Ironisk nok brød han ikke igennem takket være forskning.
Det var takket være en simpel fejl.
Han prøvede at lagre elektriciteten til sine demonstrationer.
Man hører næsten tankerne, da han forsøgte at løse det.
Hvis elektricitet er en væske, som omtrent ligner vand -
- kan man måske lagre den, som man opbevarer vand.
Musschenbroek gik i laboratoriet -
- og ville opfinde noget, der kunne lagre elektricitet.
Han begyndte at tænke mere bogstaveligt.
Han tog et glas og hældte vand i.
Så placerede han den ene ende af en leder -
- som var koblet til en af Hauksbees maskiner.
Han stillede dåsen på en isolator for at beholde ladningen i glasset.
Så forsøgte han at hælde elektriciteten fra maskinen -
- via lederen ned i vandet.
Men ladningen blev ikke i glasset.
En dag glemte han at stille glasset på isolatoren.
I stedet opladede han det, mens han holdt det i hånden.
Han holdt glasset med én hånd og rørte ved låget med den anden.
Han fik et så kraftigt stød, at han næsten faldt til jorden.
Han skriver: "Et nyt, men skrækkeligt eksperiment. Prøv det ikke!"
"Jeg gør det ikke igen. Jeg overlevede takket være Gud -
- og gør det ikke igen, selv om jeg fik Frankrig."
Jeg følger hans råd og rører ikke låget -
- men vil i stedet se, om jeg kan skabe en gnist.
Den elektriske kraft, der flød fra glasset -
- var større end nogen tidligere set.
Det overraskede, at glasset kunne lagre elektriciteten i dagevis.
Til byens ære kaldte man det for "Leidnerflasken".
Dens berømmelse nåede rundt i verden.
Hurtigt, fra 1745 til slutningen af samme årti -
- blev den såkaldte Leidnerflaske en verdensnyhed.
Nyheden spredtes fra Japan til Philadelphia i det østlige USA.
Den blev en af verdens første hurtige -
- videnskabelige nyheder.
Selv om Leidnerflasken blev et elektrisk fænomen -
- vidste ingen, hvordan den fungerede.
Man har en flaske med elektrisk væske, og stødet bliver større -
- hvis indholdet løber ud på jorden.
Hvorfor bliver stødet større, hvis dåsen lækker?
Hvorfor bliver det ikke kraftigere, hvis al væske bliver i flasken?
Sådan lød udfordringen for elektrikerne i 1700-tallet.
Elektriciteten var utvivlsomt et fantastisk underværk.
Den gav stød og gnister og kunne lagres og ledes videre.
Men hvad elektricitet var, hvordan den fungerede -
- og hvorfor den bar sig ad, som den gjorde, var et stort mysterium.
Inden for ti år skulle et gennembrud komme fra uventet hold.
Fra en mand i politisk og filosofisk fejde med etablissementet i London.
Endnu mere chokerende for den britiske elite var -
- at han bare kom fra kolonierne. Han var amerikaner.
Portrættet af Benjamin Franklin hænger her i The Royal Society.
Franklin støttede lidenskabeligt den amerikanske frigørelse.
Han så videnskaben og især elektriciteten -
- som et middel til at udviske uvidenhed, falske idoler -
- og til sidst også den elitære kolonimagt.
Det kombineres med en grundliggende egalitær betragtning:
At dette fænomen var tilgængeligt for alle.
Eliten forstår sig ikke på det, men vi gør måske.
Eliten kan ikke kontrollere det, men vi kan måske.
Det er hævet over os alle, hvilket er kilden til overtro.
Vi, der er rationelle, egalitære og demokratisk intellektuelle -
- vi kan regne ud, hvordan det fungerer -
- uden at være slaver for trylleformularer og mysterier.
Franklin ville bruge fornuften for rationelt at forklare -
- hvad mange troede var et magisk fænomen: Lyn.
Dette er nok det mest berømte videnskabsbillede fra 1700-tallet.
Det viser Benjamin Franklin, en heltemodig videnskabsmand -
- som flyver drage under stormen for at vise, at lynet er elektrisk.
Franklin foreslog eksperimentet, men gennemførte det nok aldrig.
Det er sandsynligt, at hans vigtigste eksperiment var et helt andet.
Det var hans ide, men det blev ikke gennemført i Amerika.
Det skete her, i en fransk landsby, der hedder Marly la Ville.
Franskmændene holdt af Franklin og hans anti-britiske standpunkter.
De udførte hans eksperimenter uden ham.
Lige her fandt et eksperiment sted.
I 1752 rejste Georges-Louis Leclerc, kaldet "Compte de Buffon" -
- og hans ven Thomas Dalibard en 12 meter høj metalstang.
Den blev holdt af tre træpæle uden for Dalibards hus.
Jernstangen stod i en tom vinflaske.
Franklins ide var, at stangen ville tiltrække lynet -
- føre det ned og lagre det i flasken.
Den skulle fungere som en Leidnerflaske.
Så ville han kunne bekræfte, hvad lynet egentlig var.
Det eneste, franskmændene skulle gøre, var at vente på stormen.
Den 23. maj åbnede himlen sig.
Klokken 12.20 hørtes et smæld, da lynet ramte jernstangen.
En assistent løb hen til flasken.
En gnist sprang fra metallet mod hans finger.
Der lød et smæld. Der lugtede af svovl, og han brændte sin hånd.
Gnisten afslørede, hvad lynet egentlig var.
Det samme som den elektricitet, mennesket har skabt.
Betydningen er enorm. Naturen var blevet betvunget.
Ikke nok med det: Guds vrede var tæmmet af menneskeheden.
Det var en slags kætteri.
Franklins eksperiment var meget vigtigt -
- da det viste, at storme producerer elektricitet -
- og at man kan indfange elektriciteten.
Elektricitet er en naturkraft, der venter på at blive brugt.
Så funderede Franklin over et andet spørgsmål:
Hvorfor afgav flasken flest gnister, når den blev holdt i hånden?
Hvorfor forsvandt elektriciteten ikke bare?
Takket være sin baggrund som forretningsmand -
- så han noget, som ingen andre havde set.
At elektricitet, præcis som penge i banken, kan være i kredit.
Han kaldte den positiv. Eller debet: negativ.
For ham var problemet ved Leidnerflasken selve regnskabet.
Franklins ide var, at alle legemer har -
- en elektrisk atmosfære.
Der er en naturlig mængde elektrisk væske rundt om hvert legeme.
Er der for meget, er det positivt, er der for lidt, kaldes det negativt.
Naturen fungerer sådan, at positivt og negativt altid vil skabe balance.
Ligesom den idealistiske amerikanske økonomi.
Franklins indsigt: Elektricitet er bare en positiv ladning -
- som vil udligne en negativ ladning.
Han troede, at den enkle ide var løsningen på Leidnermysteriet.
Når glasset er fuldt ladet -
- flyder negative ladninger langs tråden og ned i vandet.
Hvis flasken står på en isolator, opbygges en mængde i vandet.
Men hvis nogen holder flasken, mens den lades -
- suges positiv elektricitet gennem kroppen -
- fra jorden til flaskens yderside.
Den vil udligne den negative ladning indvendigt.
Men ladningerne holdes adskilt af glasset -
- hvilket fungerer som isolator.
I stedet vokser ladningerne på begge sider af glasset.
Hvis man rører låget, lukkes kredsen -
- og den negative ladning færdes gennem hånden -
- til den positive ladning udenpå og kan endelig udligne.
Ladningens bevægelse skaber et stød og ofte en gnist.
Det moderne modstykke til Leidnerflasken er kondensatoren.
En allestedsnærværende elektronisk komponent.
Den er overalt. Et antal findes -
- spredt over hele dette kredsløbskort fra en computer.
De udligner elektriske bølger -
- og beskytter følsomme dele i de mest moderne kredsløb.
At løse mysteriet om Leidnerflasken -
- og at forstå lyn som en slags elektricitet -
- var to store fremskridt for Franklin og Oplysningstiden.
Men de kommercielle kræfter, som brændte i Oplysningstiden -
- ville snart fremlægge et endnu større elektrisk mysterium.
En helt ny type elektricitet.
Dette er Den Engelske Kanal.
I det 17. og 18. århundrede flød meget af verdens velstand -
- ind i dette farvand fra alle verdenshjørner til London.
Indiske krydderier, caribisk sukker, hvede fra Amerika, te fra Kina.
Men ikke alt var handel.
Nye planter og dyr væltede ind i London.
Især ét dyr fascinerede elektrikerne.
Den elektriske rokke har været med i mange fiskerhistorier.
Dens sting skulle kunne bedøve en voksen mand.
Da elektrikerne begyndte at undersøge stødet -
- indså de, at det mindede meget om stødet fra Leidnerflasken.
Kunne det egentlig være et elektrisk stød?
Mange afviste teorien om rokkens stød som en myte.
Nogle sagde, at det var fiskens bid.
Andre mente, at der ikke kunne være et stød uden en gnist.
Men for de fleste var det et uforklarligt, nyt mysterium.
Det krævede en af de mest særegne britiske videnskabsmænd -
- for at løse gåden om den elektriske rokke.
Dette er det eneste billede, der findes af den sygeligt generte -
- men exceptionelle Henry Cavendish.
Billedet findes kun, fordi en kunstner malede hans frakke -
- og tegnede ansigtet efter hukommelsen.
Familien var fantastisk rig. Det var Devonshire-slægten.
Den ejer stadig Chatsworth House i Derbyshire.
Men Henry Cavendish vendte ryggen til slægtens rigdom og status -
- for at bo i London, nær sit elskede Royal Society.
Der kunne han i fred og ro udøve sine videnskabelige eksperimenter.
Da han hørte om rokken, blev han forundret.
En ven skrev: "Min erfaring med rokken får mig til at udråbe -
- at det definitivt er elektricitet. Men hvordan?"
For at finde ud af, hvordan noget levende kunne skabe elektricitet -
- besluttede han sig for at fremstille en kunstig fisk.
Hans plan var at bruge to Leidnerflasker som fisken -
- og begrave dem under sand.
Når sandet blev rørt, gav de et stort stød.
Modellen overbeviste ham om, at den rigtige fisk var elektrisk.
Men der var stadig et forstyrrende problem.
Både den rigtige og den kunstige fisk gav kraftige stød -
- men den rigtige fisk gav aldrig gnister.
Hvordan kunne det være den samme slags elektricitet -
- hvis de ikke bar sig ens ad?
Han tilbragte vinteren 1773 i sit laboratorium med gåden.
I foråret fik han inspiration.
Cavendishs geniale løsning udpegede en hårfin forskel.
Der var forskel på mængden af elektricitet og intensitet.
Den rigtige fisk skabte elektricitet, men den var ikke lige så stærk.
For en fysiker som mig markerer det et vendepunkt.
Da kunne to nyskabende ideer forenes.
Det, Cavendish kalder "mængde", kaldes i dag for elektrisk ladning.
Intensiteten kaldes potentialforskellen, eller volt.
Leidnerflaskens stød var altså høj spænding med lav ladning.
Fisken, derimod, havde lav spænding, men høj ladning.
Det hele er faktisk muligt at måle.
Under sandet gemmer en torpedo marmorata sig.
Det er en elektrisk rokke.
Man kan se, at øjnene stikker op af sandet.
Det er en fuldvoksen hun, og jeg skal forsøge at måle -
- elektriciteten, den udsender, med maddingen.
Fisken sidder på en metalstang, som er sluttet til et oscilloskop.
Jeg vil måle spændingen, når den tager byttet.
Så kører vi.
Der har vi noget.
Fisken gav et stød på 240 volt.
Lige så meget som i en stikkontakt -
- men samtidig ti gange mindre end Leidnerflasken.
Jeg ville have fået et stort stød.
Tænk, hvordan det var for 1700-tallets forskere at bevidne.
Et dyr! En fisk producerer sin egen elektricitet.
Cavendish havde bevist, at rokken fremstillede elektricitet.
Han vidste ikke, om det var samme slags elektricitet -
- som man fik fra en elektrisk maskine.
Er stødet fra en rokke det samme som det fra en maskine -
- eller er der to forskellige typer?
Er der kunstig elektricitet -
- og en slags elektricitet, der kun findes i levende kroppe?
Det blev debateret i flere årtier.
Fra den bitre debat kom en ny opdagelse.
At elektriciteten ikke er begrænset til et kort stød eller gnist.
Den kan være kontinuerlig.
Den kontinuerlige elektricitet skulle føre os ind i en moderne tid.
Det næste fremskridt inden for elektriciteten kom -
- af personlige modsætninger mellem to italienske akademikere.
Universitetet i Bologna er et af Europas ældste.
I slutningen af 1700-tallet blev Bologna styret fra pavens Rom.
Universitetet var indflydelsesrigt, men konservativt.
Alt gennemsyredes af kristendom: Gud styrede Jorden fra Himlen.
Hvordan han styrede verden blev skjult for os almindelige dødelige.
Vi skulle ikke forstå ham, kun tjene ham.
En af universitetets stjerner var -
- anatomisten Luigi Aloisio Galvani.
I en nærliggende by skulle en anden elektriker irettesætte Galvani.
Dette er Pavia, kun 241 km fra Bologna -
- men i 1700-tallets slutning var byerne politisk adskilte.
Som del af Kejserriget Østrig lå de i Oplysningens centrum.
Liberale, politisk radikale og besatte af elektriciteten.
Her boede også Alessandro Volta.
Alessandro Volta kunne ikke have været mere ulig Galvani.
Han kom fra en rig familie og var ung, arrogant og karismatisk.
En rigtig kvindebedårer, der søgte kontroverser.
Til forskel fra Galvani ville han vise sine eksperimenter for alle.
Voltas ideer var befriet for Galvanis religiøse dogmatik.
Præcis som Franklin og de oplyste stolede han på fornuften.
Videnskabelige beviser ville som en græsk gud besejre uvidenhed.
Overtro var fjenden, fornuften var fremtiden.
De var fascinerede af elektriciteten -
- og begge lod et verdensbillede ligge til grund for den.
Galvani blev lokket af brugen af elektricitet med lægeligt formål.
Eksempelvis brugte man elektricitet her i Bologna -
- for at behandle musklerne på en lammet mand.
En rapport beskriver det.
"Det var et smukt syn at se, hvordan hovedet roterede -
- og hvordan hans biceps bøjede albuen."
"Man så kraften og vitaliteten komme igen -
- i hver lammet muskel, der blev udsat for stimulus."
Galvani mente, at disse eksempler viste -
- at kroppen blev drevet af animalsk elektricitet.
En væske, der flød fra hjernen, gennem nerverne -
- til musklerne, som blev sat i bevægelse.
Han gennemførte grufulde eksperimenter for at bevise det.
Han brugte en frø: "Frøen flås og tømmes for indvolde."
"Bagbenene sammenføjes med de vigtigste nerver tilbage."
Min frø er næsten intakt -
- men jeg har blottet de nerver, der går til frøens ben.
Så brugte han Hauksbees maskine for at skabe statisk elektricitet.
Den færdedes via stangen og videre gennem kobbertråden.
Så koblede han den elektriske ledning til frøen -
- og en anden til nerven over benet.
Vi skal se, hvad der sker ...
Frøens ben rykker ved kontakt. Se.
Galvani tolkede det -
- som en helt speciel enhed i dyrenes muskler.
Han kaldte den animalsk elektricitet.
Den er helt ulig anden elektricitet. Den er kun hos levende væsner.
Volta mente, at "animalsk elektricitet" smagte af overtro.
Det hørte ikke hjemme i den oplyste videnskab.
Volta så eksperimentet med helt andre øjne end Galvani.
Han syntes, at det afslørede noget helt nyt.
Frøens ben rykkede ikke via animalsk elektricitet.
Det skyldtes den kunstige elektricitet udefra.
Benene var mere som en indikator.
Bevægelsen skyldtes elektricitet fra Hauksbees maskine.
I Bologna reagerede Galvani med vrede på Voltas ideer.
Han mente, at Volta var gået over grænsen -
- ved at lade eksperimenterne trænge ind på Guds rige.
Det var ligestillet med kætteri.
Kunstigt at producere livets kraft og påstå -
- at den kraft er den samme som noget, Gud har skabt -
- og givet til levende væsner, det var vanhelligelse for dem.
Det slettede grænsen mellem Guds rige -
- og den dødelige, materielle verden.
Ansporet af sin religiøse harme -
- præsenterede Galvani nye eksperimenter -
- som skulle bevise, at Volta tog fejl.
Under et af sine eksperimenter hang han en frø i en ståltråd -
- og så noget helt uventet.
Hvis han koblede en kobbertråd til tråden, som frøen hang i -
- og satte den anden ende af kobbertråden mod nerven ...
Han kunne få frøens ben til at bevæge sig -
- uden nogen elektricitet overhovedet.
Galvani konkluderede, at det måtte have været noget -
- i frøen, selvom den var død -
- som blev ved med at producere elektricitet selv efter døden.
Trådene kunne åbenbart frigøre den elektricitet.
Eksperimenter skulle isolere animalsk elektricitet -
- gennem en kombination af frøer, metal, Leidnerflasker og maskiner.
Galvani så eksperimenterne som bevis på -
- at elektricitet kom fra selve frøen.
Frøens muskler var Leidnerflasker som lagrede elektricitet -
- og så slap den løs.
Den 30. oktober 1786 udgav han sine opdagelser i en bog ...
"De Animali Electricitate", om animalsk elektricitet.
Galvani var så sikker i sin sag, at han sendte en bog til Volta.
Volta kunne ikke godtage Galvanis ide om animalsk elektricitet.
Han mente, at elektriciteten måtte komme fra andet sted.
Men hvorfra?
I 1790'erne, her ved universitetet i Pavia -
- sandsynligvis i denne sal, der er opkaldt efter ham -
- indledte Volta sin jagt på elektricitetens nye kilde.
Han mistænkte de metaller, som Galvani havde brugt.
Nysgerrigheden blev pirret af et fænomen, han var stødt på.
Hvordan forskellige kombinationer af metaller smagte.
Hvis han tog to forskellige mønter og holdt dem mod tungen -
- og derefter lagde en sølvske oven på de to mønter ...
Så kildede det. Samme følelse, man fik af Leidnerflaskens stød.
Volta konkluderede, at man kunne smage elektricitet -
- og at det måtte skyldes kontakten mellem metaller.
Teorien udfordrede Galvani. Frøen havde ikke selv elektricitet.
Den reagerede på metallernes elektricitet.
Men den elektricitet, som mønterne gav, var svag.
Hvordan kunne han gøre den stærkere?
Han fik en ide, da han atter læste videnskabelige journaler -
- af den britiske videnskabsmand Henry Cavendish.
Især hans berømte arbejde om rokken.
Han tog et nærmere kig på rokken en gang til.
Han lagde mærke til det tydelige mønster på rokkens ryg.
Var det tilbagevendende mønster nøglen til det kraftige stød?
Måske var hver celle som hans egne mønter og skeer?
De udviklede alle en lille mængde elektricitet.
Måske var fiskens kraftige stød -
- resultatet af alle de små kamre, der blev genopladet igen og igen.
Med øget tiltro til sine nye ideer ville Volta kæmpe.
Han byggede sin egen kunstige version af den elektriske rokke.
Han kopierede rokkens mønstre, men anvendte metal i stedet.
Han tog en plade af kobber ...
Ovenpå lagde han et papir, som var badet i fortyndet syre.
Så tog han et andet metal og placerede det ovenpå.
Det var det samme som Galvanis to tråde -
- men Volta gentog proceduren adskillige gange.
Han byggede en søjle af metal.
Opfindelsen blev faktisk kaldt "Voltasøjlen".
Det var dens evne, som var det utrolige.
Volta afprøvede sin stabel på sig selv -
- ved at koble to metaltråde til hver ende af søjlen.
De andre ender satte han mod tungen.
Han kunne smage elektricitet.
Denne gang endnu stærkere, og nu var elektriciteten konstant.
Han skabte det første batteri.
Maskinen var ikke længere elektrisk og mekanisk.
Den var udelukkende elektrisk.
Han beviste, at maskinen, der imiterede en fisk, fungerede.
Han viste, at det, han kaldte "kontaktelektricitet", fungerede.
Han betragtede det som sit sidste og vindende træk -
- i kontroversen med Galvani.
Voltasøjnen beviste, at fænomenet "animalsk elektricitet" -
- kunne skabes uden dyr i nærheden.
Fra Voltas synsvinkel syntes Galvani at tage fejl.
Der er ikke noget særligt ved elektriciteten hos dyr.
Det er bare elektricitet, som kan kopieres -
- ved hjælp af denne søjle.
Den største overraskelse var, at elektriciteten var kontinuerlig.
Den flød som vandet i en bæk.
Ligesom man i en bæk kalder vandets mængde for "strøm" -
- blev elektriciteten fra søjlen kendt som "elektrisk strøm".
200 år efter Volta -
- forstår vi endelig, hvad elektricitet egentlig er.
Atomerne i metal, ligesom alle atomer -
- har elektrisk ladede elektroner, der omgiver kernen.
Men i metal deler atomerne de ydre elektroner med hinanden.
De kan altså flytte sig fra et atom til et anden.
Hvis elektronerne samtidig flytter i samme retning -
- bliver den kumulative effekt af bevægelsen en elektrisk ladning.
Denne strøm af elektroner er, hvad vi kalder "elektrisk strøm".
Få uger efter at Volta publicerede detaljerne omkring søjlen -
- opdagede videnskabsmænd noget utroligt ved den.
Dens indflydelse på almindeligt vand var helt uventet.
Den elektriske strøm delte vandet i bestanddele.
Gasserne ilt og brint.
Elektriciteten viste en ny tids daggry.
I den nye tid var elektriciteten ikke længere et mysterium.
Den kom i stedet til anvendelse.
Med en vedvarende strøm kunne man isolere kemiske elementer.
Det blev grundlæggende for kemi, fysik og moderne industri.
Voltasøjlen forandrede alt.
Den gjorde Volta til international stjerne -
- omgærdet af de magtfulde og rige.
En elektrisk enhed blev opkaldt efter ham: Volt.
Men hans videnskabelige modpart høstede ikke samme succes.
Luigi Aloisio Galvani døde den 4. december 1798.
Deprimeret og ludfattig.
For mig er det ikke opfindelsen af batteriet -
- som er det store vendepunkt i elektricitetens historie.
Det er det, der skete bagefter.
Det fandt sted i Londons Royal Institution.
Øjeblikket satte punktum for en æra og indledte en anden.
Det hele blev overvåget af Humphry Davy.
Den første af en ny generation elektrikere.
Ung, selvsikker og fascineret af elektricitetens muligheder.
Derfor byggede han i 1808 verdens største batteri.
Det fyldte et helt rum i kælderen i The Royal Institution.
Det bestod af mere end 800 sammenkoblede Voltasøjler.
Der må have stået svovldampe om det.
Det mørke rum blev oplyst af forældet teknologi som stearinlys.
Davy koblede batteriet til to tråde, som han førte mod hinanden.
Elektriciteten fra batteriet sprang det sidste stykke mellem trådene.
En konstant og blændende gnist opstod.
Ud af mørket kom lyset.
Davys lysbue symboliserer virkelig afslutningen på en æra -
- og begyndelsen på vores æra.
Elektricitetens æra.
Men der er en forfærdelig epilog i historien.
I 1803 kom Galvanis nevø Giovanni Aldini til London -
- med et forfærdeligt eksperiment.
En dømt morder, der hed George Foster, var blevet hængt.
Da liget blev skåret ned fra galgen -
- blev det ført til en forelæsning, hvor Aldini gjorde noget makabert.
Ved hjælp af en Voltasøjle førte han elektrisk strøm -
- ind i den døde mands krop.
Derefter førte Aldini en strømførende ledning ind i mandens anus -
- og den anden ind i rygraden.
Forsters lig satte sig op, og rygraden rykkede.
Det så ud, som om den døde havde fået liv igen.
Tilsyneladende kunne elektricitet genopvække folk fra de døde.
Det gjorde stort indtryk på en ung forfatter, der hed Mary Shelley.
Mary Shelley skrev en af de mest sejlivede historier nogensinde.
Den udspilles til dels ved Comosøen.
"Frankenstein" handler om en videnskabsmand, formentlig Aldini -
- som vækker et monster til live ved hjælp af elektricitet.
Frastødt af sin egen arrogance svigter han sin skabelse.
Ligesom Davys lysbue symboliserer bogen nye tider.
Afslutningen på æraen af mirakler og romantik -
- og begyndelsen på en æra af fornuft, industri og videnskab.
Tekster: Simon Nielsen www.sdimedia.com